Film Alija Abbasija
Hej, ti s kapo.
Jaz?
Mi pokažeš torbo?
Žganje. Trije ali štirje litri.
Kupil sem jih. –Res?
Premlad si še. Pa še nezakonito je.
Bi rad, da te zaprejo zaradi tihotapljenja? –Ne.
Prav. Torbo boš dobil spodaj. –Oprostite.
Že prav.
Prasica grda.
S takšnimi sploh ne govorim.
DrSi predstavlja … MEJA
Živjo! –Živjo, Tina!
Ne, stoj! Presneto.
Nisem vedel, da boš tako kmalu doma.
Okopati jo moram. Garje imaš, ljubica.
Pridna si. Ja, pridna si.
Kako si preživela dan?
Ja …
Na sprehod grem. –Prav.
Ljubica.
Saj bo …
Hej.
Živjo.
Veš, da mišičastim psom spet pravijo borbeni psi?
Koliko pasjih borb si videla tu, kaj?
Preklete pičke.
Ne boš nič jedla?
Jebeš činčile. Kot listja in trave jih je.
Samo za plen so.
Kaj si počel danes?
Kaj?
Oprostite.
Prosim?
Vse je v redu. Hvala. –Ni za kaj.
Vaš telefon, prosim.
Ljudje me čakajo. –Položite telefon na pult.
Zakaj? –Ubogajte jo, samo minutko bo.
Kaj počnete?
Robert!
V ustih jo ima.
Poklical bom policijo.
Oprostite.
Kaj je to?
Ugibaj.
Odgovorite.
Inkubator za ličinke.
Imaš rada žuželke?
Lahko greste.
Se vidiva.
Bo to vse? –Še zavojček Long Silver.
Hej. –Hej.
Živjo.
Živjo, očka. Kaj pa ješ?
Očka?
Tina. Kako lepo te je videti!
Včeraj sem ti povedala, da bom prišla. Se spomniš?
Ja. Ja, mogoče.
Ko si že omenila.
Kako si, ljubica?
Veliko dela imam.
Eno dobiš.
Dve. –No, prav.
Ali pa tri.
Long John Silver.
Kako pa kaj tisti pridanič?
Roland?
Vse po starem.
Prejšnji teden je bil na pasji razstavi v Umei.
Kako pa sta vidva?
V redu. Vse je …
Enako. –Enako gor, enako dol. Sta že spala skupaj?
Očka!
S tabo že ne bom govorila o tem.
Ljubica, nočem, da te izkorišča.
Tvoja hiša je.
Všeč mi je, da je nekdo doma.
Pravzaprav je …
Prijeten.
Dajmo, enajstka.
K očetu sem šla.
Me ima še rad?
Prdec stari.
Kmalu se te ne bo več spomnil.
Je slabše?
Kakor kdaj.
Žal mi je.
Ne, ne.
Gremo!
Uporabi bič, kreten!
Hej.
Živjo. Agneta. –Tina.
Našla si pomnilniško kartico, polno otroške pornografije,
pri človeku, ki ga še nikoli nisi videla. Kako?
Nisem vedela, kaj je bilo na kartici, ampak …
Ampak kaj?
Zavohala sem jo na njem.
Kako pa?
Takšne reči lahko začutim.
Začutim lahko sram, krivdo in jezo.
In druge reči. Nato le seštejem dve in dve.
Tip seveda vse zanika.
Zasačili smo ga, a sumimo, da pozna avtorja filmov.
Pregledali smo njegov telefon.
Večkrat je obiskal četrt v okolici Svaneholma.
Nadzorujemo jo, a smo se znašli v slepi ulici.
Kaj bi radi od mene?
Brez konkretnih dokazov ne morem dobiti naloga.
Ne vem niti, za katero stanovanje gre.
Res lahko zavohate, kaj ljudje čutijo?
Ja.
Sliši se zelo lepo.
Ne, enako kot zadnjič.
Ne.
Oprostite, hrana je namenjena vsem.
Oprostite.
Spet jaz.
Čist je. –Nekaj je na njem.
Si prepričana? –Ja.
Pridite z mano, prosim.
Nič?
Nič, kar se tiče naju.
Ti bi morala to narediti, ne jaz.
Če uporabiva medicinski izraz …
Vagino ima, ne penisa.
Malce sem bil v zadregi.
A, tako.
Ampak …
Je imela operacijo? –Nisem vprašal.
Na trtici ima brazgotino. Ampak dokaj visoko, zato …
Kaj? Brazgotino?
Brazgotino. Tu zadaj.
Ja?
Dolgujem ti opravičilo.
Pravico imaš, da se pritožiš.
Ne bom se.
Še kaj?
Morda bo preveč osebno. –Ja?
Kdo si?
Končala sva. Lahko greš.
Ne mudi se mi. Kaj naj rečem?
Potujem.
Nekaj časa ostanem v enem kraju,
potem pa grem naprej.
Preučevat žuželke?
Med drugim, ja. Pa ti?
Živiš tu?
Ja. V Skogsnäsu.
Blizu otočja.
Hostel v Riddersborgu …
Je za kaj? –Ja.
Razmišljaš, da bi ostal tukaj?
Mogoče.
Ime mi je Vore.
Prav.
Premišljevala sem.
Moja brazgotina … –Ja?
Kdaj sem jo dobila? –Veš …
Ko si bila majhna, si padla na nekaj ostrega.
Na skalo, če se prav spomnim.
Kako majhna?
Ja …
Mogoče tri leta.
Sem dobila šive?
Ja.
Zašili so te.
S šivanko in nitjo.
Sem bila v bolnišnici?
Morala bi se spomniti.
Stara si bila tri leta.
Kako bi se lahko spomnila?
Tina, tako vesel sem, da te vidim. Popadke ima! Naju lahko pelješ?
Tina, malce se nama mudi.
Samo trenutek.
Hvala, da si naju zapeljala, Tina. Zelo lepo od tebe.
Previdno.
Nočem.
Dovoli, da ležim ob tebi. –Ne, zakaj?
Si pijan? –Ja … Ne.
Tako te imam rad.
Ne bi vsaj poskusila?
Roland, ne morem.
Ampak lahko poskusiva … –Ne.
Ne, boli. Roland, ne morem. –Nežen bom.
Jebenti …
Jebenti.
Kaj te je pičilo?
Lahko bi pomislila tudi na moje potrebe.
Kakšno presenečenje.
Ravno sem šla mimo.
Ravno …
Kaj delaš? –Nabiram ličinke, kot vidiš.
Bi eno?
Ne.
Ne počni tega. Nagravžno je.
Kdo to pravi?
Vsi.
Veš, da si želiš.
Daj no.
Ne.
Ni slabo, kajne?
Kako je kaj v hostlu?
Turoben kraj, a bo v redu.
Nimam ravno veliko izbire.
Ali pač?
Mirno, si rekla?
Pozabila sem na pse.
Oprosti. –Je že v redu.
Živjo. –Gledam teve.
Kaj je bil tisti zvok? –Gosta sem pripeljala.
Gosta?
Spal bo v hišici za goste.
Živjo.
Ja …
Vore. –Kaj?
Vore.
Roland.
Me veseli.
Hladilnik dela?
Seveda.
Kako si dobila to?
Tole? –Ja.
Ko sem bila otrok, me je zadela strela. –Ne!
Poglej.
Strele niso hec.
Potipaj, če hočeš.
Utrujena sem. Grem. –Ja.
Kdo je to, pizda? Kak serijski morilec?
Stari znanec.
Se nisi nameravala prej pogovoriti z mano?
Lahko noč.
Kaj mu je? –Nekaj groznega bo storil.
Smrdi po sramu. In seksu.
Najbrž gre domov gledat porniče.
Tina! Opazil naju bo.
Vrniva se v avto.
Najti morava stanovanje.
Nisva zato tu? –Prav.
Ampak bodi diskretna.
Daj no, kaj počneš?
Notri je dojenček … –Kaj pa počneta?
Zmotila sva se. –Kdo je? –Gledala sta skozi špranjo za pošto.
Se opravičujem. Zmedena je. V napačni stavbi sva.
Pridi. –Bi moral poklicati policijo? –Ne, oprostite. Pridi, greva.
Pri tako občutljivi preiskavi
moramo biti še posebej previdni.
Nekaj počneta z otrokom, prepričana sem.
A, tako. –Tja morate.
Vem, da počneta grozne reči.
Tudi jaz sem slišal dojenčka.
In če je to res, dojenček ni v registru.
Si prepričan? –Ja.
Kako lep kotiček.
Kot iz pravljice. –Ja.
Sanjarila sem, da so tu plesale vile.
Najbrž tudi so.
Verjetno.
Ne verjamem v te reči.
Ko bi bile resnične … Lepo bi bilo, ampak …
Ampak?
Ko sem bila majhna, sem mislila, da sem posebna.
O sebi sem si predstavljala vse mogoče.
Ko pa sem odrasla, sem doumela, da sem zgolj človek.
Grd in čuden človek s kromosomsko napako.
Kromosomsko napako?
Nobene napake nimaš.
Imam …
Tu spodaj.
Med drugim.
Pravijo, da je to zelo redko.
Če si drugačna od drugih, je to zato, ker si boljša od njih.
Tega ti ni treba govoriti.
Ne morem imeti otrok.
Ne bi smela verjeti vsemu, kar ljudje rečejo.
Boš. –Jo vzamem? Pridi sem.
Stefan? Živjo.
Stanujem pri Tini. –Ja.
Tina mi je omenila.
Živjo. Esther sem.
Vore.
Hotel sem vprašati, ali si lahko sposodim lonec.
Tine ni bilo doma, zato …
Ježeš!
Kakšna lepotička!
Sta že izbrala ime? –Elsa. Se mi zdi.
Potem pa čestitam.
Še enkrat čestitam.
Adijo.
Zvečer sta običajno v pivnici na vogalu.
Kakšno uro imava.
Pred kratkim sta bila tu.
Dojenček tudi.
Kaj pa počneš? Bodi previdna!
Zaudarja.
Joj, ne!
Zibelka v vašem stanovanju me bega.
Zibelka? Imava jo, še odkar sva skrbela za otroka.
Lahko preverite pri socialni službi, nobena skrivnost ni.
Nekaj bi vam rada pokazala.
To je ogabno. Ugasnite. –Torej tega niste posneli vi?
Definitivno ne! –Patrick …
Na kameri so vaši prstni odtisi.
Na njej je vaš DNK.
Kdo je ta punčka? –Nimam pojma.
Koliko je stara?
Poglejte. Niso to vaši čevlji?
Ne.
Veliko ljudi ima črne superge.
Izvoz takoj za tunelom. –Prav.
Kaj za vraga?
Tina. Pridi.
Kaj počneš? –Pridi in poglej tega tipa.
Kar naprej hodi ven in noter.
In?
Odkar je prišel, se Tara in njena mladiča počutita nelagodno.
Zakaj si dovolila, da spi tukaj, pizda?
Lahko malce zmanjšaš glasnost?
Dolga vožnja nas čaka.
Pridna. –Srečno.
Mogoče bom tokrat zmagal.
Pokliči, če bo kaj.
Kaj pa bi lahko bilo? –Nič.
Samo trenutek.
Živjo.
Si me pogrešala?
Vprašal sem, ali si me pogrešala.
Izmaličena sem.
Utihni.
Popolna si.
Kdo sem?
Trolinja si. Tako kot jaz.
Nor si. –Ne.
Trolinja? –Ja.
Zaradi kromosomske napake, ki ti je dala rep,
lahko zavohaš, kaj drugi čutijo
in strele udarjajo vate.
Rep?
Ja, rep.
Odrezan. Odvržen.
Ubogi repek.
Nas je več?
Poznam majhno skupino na Finskem.
Ves čas se selijo.
Ne moreš jih najti, oni najdejo tebe.
Rad bi, da me nekoč najdejo.
Bi se mi pridružila?
Ja.
In, od kod se poznata?
Družinski prijatelj sem.
A, tako.
Se ukvarjaš s psi? –Ja, tri imam.
Taro in njena mladička.
Ravno smo bili na pasji razstavi.
Tudi jaz slišim.
Pustiva jo.
15 steklenic žganja je lahko tudi za zasebno rabo.
Malce utrujena se mi zdiš.
Kdaj si bila zadnjič na dopustu?
Zakaj nisi ničesar rekel? Zakaj si čakal tako dolgo?
Navajena si na človeško življenje. Službo imaš. Hišo.
Marsičesa še ne veš.
Ljudje se nas bojijo.
Strah jih je.
Vedo, da bo napočil čas maščevanja.
Maščevanja?
Ne vem, kaj se je zgodilo s tvojimi starši.
Na mojih so v 70. letih izvajali eksperimente.
Deset let so ju ohranjali pri življenju
in ju mučili.
Medtem so me selili iz ene sirotišnice v drugo.
Začuda mi tam ni šlo najbolje.
So te zlorabljali?
To me ni tako motilo.
Nisem tako šibek kot oni.
Policiji sem pravkar pomagala ujeti pedofila.
Ogabna in izprijena človeka.
Res?
Bila sta povsem običajen par.
V povsem običajnem stanovanju s pohištvom iz Ikee.
Ljudje so zajedavci, ki vse na Zemlji uporabljajo za lastno zabavo.
Celo svoje potomce.
Celotna človeška rasa je bolezen, ti pravim.
Niso vsi ljudje zlobni.
Moj očka denimo …
Vse življenje ti je lagal.
Ježeš, prestrašila si me.
Se me spomniš?
Kaj pa govoriš? Seveda se spomnim lastne hčerke!
Kdo je ona?
Kaj pa govoriš?
Vse življenje sem se počutila grdo.
Bila sem spaka. –Ničesar ne razumem.
Znašali so se nad menoj,
odkar pomnim.
In nikoli nisi ničesar rekel.
Lepo bi se morala obnašati. Ampak se ne.
Jezna in zlobna si. Ne maram te.
Poslušaj me. –Ja.
Če boš lepo govorila in če ne boš jezna!
Očka … –Očka je mrtev!
Mamica pa tudi.
Trenutno ni čas za obiske. Vznemirjate ostale stanovalce.
Ne obnaša se lepo. –Kdo so moji starši?
Mogoče je bolje, da pridete jutri. –Kje so?
Očka, odgovori mi!
Kratek počitek nato pa bo čas za kavo.
Prosim vas, da odidete. –Očka?
Vrnite se jutri, prav?
Pazi.
Tara je napeta vse od tekmovanja.
Ni dobro, da je tako razburjena. Kje si pa bila?
Si znorela? Kaj ti pa je?
Kaj se dogaja? Kaj sem storil?
Kaj počneš, jebenti?
Odselil se boš, Roland.
Kaj? Zdaj?
Prosim, ne televizorja. Ne!
Kaj za vraga …
Se šališ?
Sem videti, kot da se šalim?
Ne.
Spat grem.
Ko se zbudim …
Hočem, da te ni več.
Si mi postlala posteljo?
Kaj si naredil s hladilnikom?
Včasih potrebuješ malce zasebnosti.
Rolanda sem vrgla iz hiše.
A, tako.
Nočem več živeti tako kot prej.
Si prepričana? –Ničesar nimam izgubiti.
Dobro moraš premisliti.
Naš način življenja ni preprost.
Težak je.
Vendar je lahko lep. –Zelo lep.
Niso jim storili žalega.
Samo snemali so jih.
In slikali.
Kje pa sta dobila otroke?
Ne vem.
Lažeš.
Ne morem … –Nekoga te je strah.
Samo enkrat sem ga videla.
Patrick ga pozna.
Torej je moški. Veš, kako mu je ime?
Ne.
Zaradi preiskave si zaslovel.
Ti bi storil enako.
Upam, da te zaprejo nekam in odvržejo ključ.
Zapri rilec, debeluh.
Pazi!
Izognil si se. –Sranje!
Povozi ga, jebenti.
Naj grem ven? –Kaj še čakata?
Kifeljc pofukani.
Pizdun …
Ven, ven!
Stoj, policija!
Kje je? Kam je šel?
Vohaš kaj?
Ne.
Moral sem ga, preden bi začel govoriti.
Torej si z njimi? –Ja.
To je ogabno!
Odvratni ljudje ne morejo držati tac stran od svojih potomcev.
Pomagaš jim. –Pomagam jim, da škodijo sebi.
A ne potrebujejo veliko pomoči.
Imaš zato v hladilniku dojenčka ali karkoli tisto pač je?
Ni dojenček.
Ampak Hiisi.
Ne skrbi. V hladilniku se dobro počuti.
Kaj je? –Saj sem rekel. Hiisi.
Neoplojeno jajčece.
Si ga ti izlegel? –Ja.
Ves čas jih spravljam na svet.
Morda je videti kot otrok.
Ampak Hiisi ni otrok.
Njegovo telo je mehko kot glina.
Ničesar ne čutijo.
Samo jejo in spijo.
Ne živijo dolgo. –Kaj narediš z njimi?
Si že slišala za podtaknjence?
Vzeli so naju.
Zato jaz jemljem njihove otroke.
Kaj storiš z njimi?
Prodam jih.
Zakaj?
Trpeti morajo, tako kot sva trpela midva.
Bolan si.
Bolan si!
Bil bi, če bi bil človek, a na srečo nisem.
Kaj se je zgodilo?
Samo po pošto sem šla.
Ko sem se vrnila …
Jaz …
Nisi človek. Dobiva se na trajektu.
Nisem si mislil, da boš prišla.
Oprosti.
Ni še prepozno.
Veže naju dolžnost.
Nadaljujeva lahko našo vrsto.
Ti in jaz.
Spet nas bo mnogo.
Ne morem.
V zlobi ne vidim smisla.
Torej bi bila rada človek?
Nikomur nočem nič žalega.
Je to človeško?
Morda se bova še srečala.
Vore!
Skočil je!
Nikjer ga ne vidim.
Počakal bom v avtu.
Torej le nisi povsem nebogljen.
Tina, ljubica.
Hotela sva le malo deklico, za katero bi lahko skrbela.
Takrat sem delal.
V Sankt Jörgenu –V Sankt Jörgenu? –Ja.
Na psihiatrični kliniki.
Sta bila moja starša tam? –Ja.
Veliko jih je bilo.
Takrat.
Kako dolgo? –Bila sta …
Nista dolgo živela.
Samo skrbnik sem bil.
Ponudil sem se, da bi skrbel zate.
Sem imela drugo ime?
Ja.
Reva.
Lepo. –Pokopana sta na starem pokopališču za glavno zgradbo.
Tina …
Tako mi je žal.
Tina …
Dobrodošli na Finskem, v deželi tisočerih jezer!
Režija
Prirejeno po kratki zgodbi Johna Ajvida Lindqvista
Prevedel Vid Ropoša
HC SubRip: ugorazd (DrSi)
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija